A kislány és az erdő tündére
Lili, a hatéves kislány, éppen a családja házának kertjében játszott, amikor meglátta a szomszédos erdőt. Az erdő zöldje, rejtélyes árnyai és a madarak csicsergése különösen vonzó volt számára. „Csak egy pillantást vetek az erdőre!” – gondolta magában, és gyors léptekkel elindult a fák felé. Annyira belemerült a felfedezésbe, hogy nem vette észre, mennyire messzire jutott el a kerttől.
Hamarosan az erdő sűrűjébe érkezett, ahol a fák már olyan közel álltak egymáshoz, hogy alig lehetett látni a kék eget. Lili elbizonytalanodott, de próbálta megőrizni a bátorságát. „Biztos vagyok benne, hogy tudom az utat vissza” – próbálta magát megnyugtatni, de a fák és bokrok minden irányból ugyanúgy néztek ki.
Ekkor a fák közül egy apró, fénylő lény jelent meg. Egy tündér! Az apró lény szárnyait csillogtatva közeledett Lilihez. „Üdvözöllek, kis látogató!” – szólt kedvesen. „Én vagyok Elaria, az erdő tündére. Miért bolyongsz itt egyedül?”
Lili elmesélte Elarianak, hogyan tévedt el a kertből, és hogy most próbál visszajutni. Elaria megértően bólintott. „Akkor hát, eltévedtél. De ne aggódj, segítek neked, csak előbb egy próbát kell teljesítened.”
„Milyen próbát?” – kérdezte kíváncsian Lili.
„Az erdő tele van varázslatokkal és titkokkal. Ahhoz, hogy visszajusson, meg kell találod az elveszett kulcsot, amely a visszautat jelzi. Én megmutatom az utat a kulcsig, de neked kell megtalálnod.”
Elaria egy aranyszínű ösvényt mutatott Lilinek, amely az erdő mélye felé vezetett. Lili megkérdezte: „Milyen lesz a kulcs?”
„A kulcs egy fényes kövekkel díszített apró láda, ami egy öreg tölgyfa tövében rejtőzik. Figyelj oda, és az intuíciód vezetni fog!” – válaszolta Elaria.
Lili elindult az ösvényen, és hamarosan megérkezett a hatalmas tölgy fához. Keresni kezdett, és észrevett egy csillogó ládát, amelyet zöld mohával borítottak be. Örömmel nyitotta ki a ládát, és talált benne egy aranykulcsot. Ahogy megfogta, a fák között egy ragyogó ösvény jelent meg, amely a kert felé vezetett.
„Köszönöm, Elaria! Tényleg segítettél!” – mondta Lili hálásan, amikor visszatért a tündérhez.
Elaria mosolygott. „Ne feledd, Lili! Néha a legnagyobb kihívásokból is lehet tanulni. Most már tudod, hogyan kell bátornak lenned, és hogy az utad mindig a szívedből vezet!”
Lili megölelte Elaria, majd elindult hazafelé. Az erdő már nem tűnt olyan félelmetesnek, mert tudta, hogy mindig lesz valaki, aki segít neki, ha eltévedne.
Amikor végül hazaért, boldogan mesélte el családjának a kalandját, és mindannyian megkönnyebbültek, hogy biztonságban van. Aznap este, amikor Lili az ágyban feküdt, elmosolyodott, mert tudta, hogy az erdő tündérének tanításai mindig vele maradnak.
A kislány és az erdő tündére
A kislány és az erdő tündére